ІНСТАНЦІЯ НАРАТОРА ЯК ОБ’ЄКТ ІСТОРИЧНОЇ ПОЕТИКИ - Беляков, Олександр (Актуальні питання іноземної філології, 2021)
У статті розглядається еволюція інстанції наратора з огляду на три стадії історії поетики: епоха синкретизму, епоха ейдетичної поетики та епоха художньої модальності (С. Н. Бройтман). Найпоширенішою в ейдетичній поетиці є аукторальна наративна ситуація: оповідач зберігає дистанцію стосовно зображуваного світу, не є персонажем (діючою особою) цього твору; оповідач лише розмірковує щодо подій або надає спорадичні метанаративні коментарі. Крім цього, ейдетична поетика знає першоособову форму нарації, коли оповідач належить до художнього світу, (що ним зображується), і виступає як повістяр, котрий сприймає точку зору учасника подій. Нейтральна або персональна ситуація, при якій «фігуральний» оповідач прагне відсторонити себе від подій, про які йдеться, і делегувати точку зору власне персонажам, притаманна епосі художньої модальності. На конкретних прикладах художніх творів, що репрезентують літературу середніх віків, просвітництва, модернізму і постмодернізму, демонструються симптоми кризи монологічного авторства. Епоха художньої модальності є свідченням того, що береться під сумнів право не лише автора, а й самого мистецтва сприймати життя зі своєї специфічної точки зору. У зв’язку з цим стаття містить аналіз явища авторефлексивності (зокрема, засоби реалізації авторефлексивного наратора в художніх творах 20-го століття) і «аранжувальника» (термін Х’ю Кеннера). Окремо висвітлюються транзитивні (перехідні) твори (наприклад, «Життя і опінії Трістама Шенді» Лоренса Стерна), в яких статус і функції наратора випереджують свій час і існують на межі ейдетичної епохи та епохи художньої модальності. Перспективи подальшого дослідження передбачають залучення концептуально-термінологічного апарату когнітивної наратології.